Post on 24-Mar-2021
Vannak himnuszaink és jiturgiáink, melyeket naponta éneklünk és recitálunk, amelyekben dicsőítjük az Istent, és hálát adunk neki csodálatos alkotásaiért; vannak imáink, amelyekben segítségét és áldását kérjük, hogy munkánkat irányítani és megvilágítani kegyeskedjék, és vezesse azt jó és szent cél felé.
V égül szokásunk időről időre felkeresni és meglátogatni az ország nagyobb városait, amelyekben (amint az alkalom hozza) olyan hasznos találmányokat tárunk fel, amelyeket erre jónak látunk. Bejelent jük még érkezésük előtt (ez a természetes jósláshoz tartozik) a járványok, kártékony állatok, éhség, viharok, földrengések, áradások, üstökösök közeledését, az év időjárását és más dolgokat, sőt tanácsot is adunk a népnek, hogy mit kell tennie a bajok megelőzésére és helyrehozására. "
Amint ezeket elmondotta, felállott; én pedig, az oktatás végeztével, letérdeltem. Jobbját fejemre téve így szólt: "Isten áldjon meg, fiam; és amit neked elmondottam, azon is Isten áldása legyen. Engedélyt adok neked arra, hogy mindezeket a többi népek javára elbeszéld. Hiszen mi Isten ölében élünk itt, ismeretlenül a többi nép előtt." Így szólván, eltávozott; de még kiutal t vagy kétezer aranyat, hogy nekem és társaimnak ajándékul számolják ki. Nagyajándékozók ugyanis, bárhová érkeznek, és ...
(A hátralévő részt már nem volt ideje megírni."-)
* Az első kiadó megjegyzése.
NOVUM ORGANUM
Aforizmák a természet magyarázatáról és az ember uralmáról
I.
A természetet szolgáló és magyarázó ember anynyit tehet és foghat fel, amennyit a természet rendjéből tények alapján vagy elméje segítségével megfigyelt: ennél többet nem tudhat és nem tehet.
II.
A puszta kéz és az önmagára hagyatkozó értelem egyaránt keveset ér: szerszámra és segédeszközre van szüksége az értelemnek éppúgy, mint a kéznek. És amint a kéz szerszámai kiváltják vagy irányítják a mozgást, éppúgy segítik vagy óvják az értelmet az elme szerszámai.
III.
Emberi tudás és hatalom egy és ugyanaz, mert ha az okot nem ismerjük, az okozat is elmarad. A természet ugyanis csak engedelmességgel győzhető le, és amilyen szerepet játszik az elméletben az ok, ugyanazt a szerepet játssza a gyakorlatban a szabály.
IV
Gyakorlati téren az ember csupán annyit tehet, hogy egymáshoz közelít vagy egymástól eltávolít bizonyos természeti testeket; a további munkát a természet önmagában végzi el.
55
XXX.
Ha minden idők minden bölcsei szövetkeznének is, egyesítenék és továbbadnák munkáikat, sejtésektől akkor sem remélhetne haladást a tudomány, mert az elme kiforratlan munkájának gyökeres tévedéseit a legkitűnőbb működés és a legjobb gyógyszer sem orvosolja a későbbi időben.
XXXI.
Hiába remélünk jelentős haladást a tudományban attól, hogy a régit az újba töltöget jük és oltogat juk; újra kell építenünk mindent az alaptól a tetőig, ha nem akarjuk örökké egy körben forogva, jelentéktelen és szinte említésre sem méltó haladással beérni.
XXXII.
Egyetlen régi szerzőtől sem tagadjuk meg az elismerést, mivel nem a tehetségeket vagy képességeket, hanem a módszereket mérjük össze, és nem a bíró szerepét játsszuk, hanem az útmutatóét.
XXXIII.
Mondjuk ki kereken: a mi módszerünkről és a módszerünkkel elért eredményekről sejtések útján senki sem mondhat helyes ítéletet, illert nem kívánható, hogy annak az ítéletét fogadjuk el, aki maga áll az ítélőszék előtt.
XXXIV.
Még nézeteinket közölni és kifejteni sem lesz könnyű feladat, mert ami teljesen új, általában azt is régi analógiák alapján szokták megérteni.
62
XXXv.
A franciáknak - mondja BorgiaR a franciák olaszországi hadjáratáról - kréta volt a kezükben, hogy állomáshelyeiket megjelöljék, nem kard, hogy hódítsanak. A mi módszerünk is ilyen; szépszerével akarjuk megnyerni tanításunknak a rátermetteket és tehetségeseket. Cáfolatokkal nem veszteget jük az időt, hiszen nemcsak a régi elveket és fogalmakat, hanem a bizonyítás formáit sem ismerjük el.
XXXVI.
Tanításunkban csupán egyetlen, igen egyszerű módhoz folyamodhatunk: visszavezetni a tényekhez, a tények sorozatához és rendjéhez az embereket, és rávenni őket, hogy szabaduljanak meg egy időre a fogalmaktól, és szokjanak lassan össze a valósággal.
XXXVII.
Az akatalepsziát9 hirdetők útja kezdetben valamelyest együtt halad a miénkkel, de mérhetetlen távolság és ellentét van végpont jaik között. Szerintük. ugyanis a tudás egyszerűen lehetetlen; miszerintünk viszont csak a jelenleg járt úton· nem juthatunk messzire a természet ismeretében. Ők ,/ ennek alapján ledöntik az érzékek és értelem tekintélyét, mi viszont azon töprengünk és igyekszünl<:,p.9gyan siethetünk segítségükre.
XXXVIII.
A ködkéPek és helytelen fogalmak régen megszállták az emberi értelmet, mélyre eresztették gyö· kerüket, és nemcsak az utat nehezítik meg az emberi elmének az igazsághoz, hanem, ha már nyitva
63
áll is az út, újból felütik fejüket, és hátráltatják a munkát a tudományok megújítása közben; ezért figyelmeztetni kell az embereket, hagyalehetőséghez képest vértezzék fel magukat ellenük.
XXXIX.
Négyfajta ködkép tartja hatalmában az emberi elmét. Érthetőség kedvéért a következő nevekkel ruháztuk fel őket: először a törzs ködképei; másodszor a barlang ködképei; harmadszor a piac ködképei; negyedszer a színpad ködképei.
XL.
A ködképek végleges szétoszlatásának leghatékonyabb eszközei természetesen az igazi indukció útján alkotott fogalmak és axiómák, de már az is nagy haszonnal jár, ha a ködképekre felhívjuk a figyelmet. Mert a ködképekről szóló tanításnak ugyanaz a szerepe a természet magyarázatában, ami a szofizmákról szóló tanításnak a közönséges dialektikában.
XLI.
A törzs köd~,éfJei hozzátartoznak az emberi természethez, az emberek törzséhez, az emberi nemhez. Mert helytelen az az állítás, hogy az emberi érzékek a dolgok mértékei; éppen ellenkezőleg: mind az érzékek, mind az elme képzetei az ember
nem a hasonlaros-sagara létre. Az emberi értelem pedig görbe tükre a tárgyak sugarainak: saját természetét a dolgok természetével összekeverve eltorzítja és meghamisít ja a dolgokat.
64
XLII.
A barlang ködké!Jei az egyénnek, az embernek ködképei. Az emberi természet általános tévedésein kívül ugyanis nündenkinek megvan a maga egyéni ürege vagy barlangja, mely megtöri és beszennyezi a természet fényét aszerint, hogy kinek milyen az egyéni természete, milyen neveltetésben részesült, kikkel érintkezik, mit olvas, kiket tisztel és csodál, milyen tekintélyeket ismer el, milyen éltető módon hatnak rá a benyomások, aszerint, hogy gondterhelt és elfogult lélekkel, vagy háborítatlan nyugodt szellemmel fogadja őket stb.; világos tehát, hogy az emberi lélek hajlandóságai egyénenként igen változók, zavaró behatásoktól soha nem mentesek, és úgyszólván a véletlen uralkodik rajtuk. Helyesen mondja tehát Hérakleitosz,10 hogy az emberek a maguk kis világában keresik a tudást, és nem a nagy, közös világban.
XLIII.
Bizonyos ködképeket szinte az emberi nem kapcsolata és társas élete hoz létre: ezeket az emberek érimkezése és együttélése miatt a lJiac ködkéPeinek nevezzük. Az embereket ugyanis a beszéd gyűjti társaságba, a szavak viszont az átlagos felfogóképesség szerint alakulnak ki. Ezért a helytelenül és ügyetlenül kialakult szavak szembeötlő módon béklyóba verik az értelmet. Ezen a bajon mit sem enyhítenek a tudósok védekezésképpen alkotott meghatározásai és magyarázatai, sőt épp a szavak tesznek erőszakot az értelmen, a szavak zavarnak össze mindent és bonyolít ják az embereket megszámlálhatatlan hiábavaló vitába és szószaporításba.
65
XLIV.
Végül bizonyos ködképek különféle filozófiai dogmák vagy torz bizonyíL'Í.si módszerek hibájából gyökeresedtek meg az emberi gondolkodásban. Ezeket a nevezzük, mert véleményünk szerint ahány filozófiai irány fehnerült vagy polgárjogot nyert, ugyanannyi színdarab készült el és került bemutatásra: megannyi képzeletbeli és színpadra illő világ. Méghozzá nem is csupán a már meglévő, vagy az ókori filozófiákról és szektákról állít juk ezt, mivel számtalan ilyen színdarabot lehet kigondolni és tetszetős ruhába öltöztetni, hiszen a legkülönbözőbb tévedések eredhetnek csaknem azonos okokból. És nem csupán a filozófiai rendszerekről gondolkozunk így teljes egészükben, hanem a tudományok legtöbb elvéröl és axiómájáról is, amelyek a hagyomány erejéből és hiteléből, valamint hanyagságból kaptak erőre. Ezek a különféle ködképek részletesebb és alaposabb tárgyalásra szorulnak, hogy az emberi értelmet felvértezhessük ellenük.
XLV.
Az emberi értelem jellegzetessége, hogy nagyobb rendet és egyenletességet tételez föl a dolgokban, mint amilyent valóban talál, és bár a természetben sok az egyedi és egyenetlen, mégis nem létező párhuzamokat, megfeleléseket és vonatkozásokat vél felfedezni mindenütt. Ilyen az az előítélet, mely névleg elismeri a csavar- és hullámvonalakat, mégis azt állítja, hogy az összes égitestek tökéletes körpályán mozognak. II Így nevezték ki elemnek a tüzet és vették fel a tűz-övet, hogy az érzékelhető három másik elemmel négyes egységbe foglalhassák. 12 Sőt sűrűségük alapján valami önkényes tízes arányba állít ják egymással az úgynevezett eleme-
66
ket és más efféle ábrándképeket kergetnek. És mindez a hiábavalóság nem csupán a tantételeket fertőzte meg, hanem az egyszerű fogalmakat is.
XLVI.
Ha valamit egyszer elfogadott az emberi értelem - akár mert régtől fogva igaznak ismerte el, akár mert örömét lelte benne -, később mindent úgy rendez, hogy ezt alátámassza és összhangba hozza vele. És jóllehet seregestül jelentkeznek ellentétes értelmlí tények, ezeket figyelmen kívül hagyja, semmibe veszi vagy kivételekké nyilvánítja, úgy állítja félre őket az útból, a legnagyobb károkkal és veszedelmekkel sem törődve, csak azért, hogy kezdetben felállított tételeinek tekintélyén csorba ne essék. Igen szellemesen válaszolt tehát hajdan az, akinek egy templomban megmutatták a hajótörésbőlmegmenekültek fogadalmi táblácskáit, és így akarták rávenni, ismerje el végre az istenek hatalmát. Ő azonban kérdéssel felelt: "Hol vannak azok táblái, akik fogadalmuk ellenére a vízbe fulladtak?" Ez jellemzi nagyjából az összes babonaságot: az asztrológiát, 13 az álomfejtést, az előjelek, a végzet magyarázatát és még sok egyéb effélét: az ilyen hiábavalóságokban elmerülő emberek megjegyzik a jóslatot, ha teljesül, ha pedig - mint általában - nem üt be, nem törődnek vele és szemet hunynak. De még sokkal észrevétlenebbül harapózik el ez a vész a filozófiában és a tudományban, mert ha ezen a területen valami egyszer hitelre talált, megfertőz és igájába hajt mindent, még ha erősebb és észszerűbb is az nála. Sőt, ha az emberi értelem mentes tud maradni az említett hiábavaló szórakozásvágytól, akkor sem lehet soha kiirtani azt a jellegzetes hibáját, hogy hamarabb meghajlik
67
az állítás, mint a tagadás előtt, holott ha rendszeres és alapos volna, akkor mind a kettöt elfogulatlanul kellene fontolóra vennie, főleg azért, mert a tagadás mindig nagyobb súllyal esik a latba, ha hibátlan axiómákat akarunk felállítani.
XLVII.
Az emberi értelemre az van legnagyobb hatással, amit hirtelen felfoghat, s ami azonnallenyíígözi az elmét, vagyis ami általában betölti és foglalkoztatja a képzeletet: azután az értelem a maga csaknem felfoghatatlan módján úgy képzeli el a továbbiakat, hogy az elmét betöltö néhány tényezöhöz igazodjanak, mivel az értelem csak nagy kínnal-keservvel kényszeríthetö rá, hogy az axiómák tíízpróbáját jelentö igen távoli és változatos tényeknek utánajárjon: szinte vasszigorral és kemény törvényekkel lehet csak rászorítani.
XLVHL
Lobog az emberi értelem, nem tud megállapodni és megnyugodni; szüntelenül tovább haladna, de hiába. Így például elképzelhetetlen, hogy a világ véges lehet, és szinte szükségszeríí, hogy rajta túl még mindig legyen valami. Az sem érhetö fel ésszel, hogyan telhetett napjainkig az örökkévalóság, mivel a szinte általános érvényíínek elismert megkülönböztetés az a parte ante és az a parte post, az elöre és visszafelé számított örökkévalóság között teljességgel elfogadhatatlan, mert az következnék belőle, hogy az egyik végtelen nagyobb a másiknál, s hogy a végtelen elfogy, és a véges felé közeledik. Ugyancsak a gondolkodás gyámoltalanságát bizonyítja a végtelenségig tovább osztható vonalakról
68
szóló bonyolult elmélet. Az elme gyámoltalansága azonban még nagyobb veszéllyel jár az okok felkutatásában, mert bár a természet legáltalánosabb elvei szükségképpen abszolútak - olyanok, amilyenek, és nem magyarázhatók -, a megnyugvásra képtelen emberi értelem még náluk is általánosabb törvényeket keres. Eközben azonban, túl messzi cél után futva, túl közel reked meg: a cél-okoknál,14 melyek sokkal inkább az ember természetéből erednek, mint él világból, és teljesen megfertőzték a filozófiát. A hozzá nem értö és felületes filozofálásra ugyanis egyarántjellemzé5, hogya legáltalánosabb elvek okát kutatja, de az alájuk rendelt kisebb jelentöségű tények oka nem érdekli.
XLIX.
Az emberi értelem szeme nem lát tisztán; az akarat és érzelmek párája homályosítja el: ezért alkotja meg önkényesen a tudományokat; könnyebben elhisszük ugyanis azt, amit igaznak óhajtunk. Elvetjük tehát a nehézségeket, nem lévén türelmünk a kutatáshoz; a józanságot, mert reményeinknek szárnyát szegi; a természet rejtélyeit a babona miatt; a kísérlet fényét, mert g6gös elbizakodottsággal azt hisszük, hogy hiábavaló és bizonytalan vállalkozásokba viszi elménket; a paradoxonokat, mivel félünk a mííveletlenek ítéletétől - száz meg száz, gyakran szinte fel sem ismerhetö módon torzítja el és fertőzi meg tehát értelmünket az érzelem.
L.
A legnagyobb terhet és eltévelyedést az értelem számára azonban az érzékek tompasága, tehetetlensége és csalódásai jelentik: ezért a közvetlen érzéki benyomások még akkor is túlsúlyba jutnak az
69
érzékeket közvetlenül nem érintők fölött, ha ez utóbbiak a lényegesebbek. A szemlélet tehát úgyszólván az egyszerű ránézéssel véget is ér, és azt, ami láthatatlan, alig, vagy egyáltalán nem méltatják figyelemre. Homályban marad tehát az emberek előtt az érzékelhető testekbe zárt szellemek 15
valamennyi Ugyancsak homályban marad a durvább anyagok részeiben végbemenő minden finomabb módosulás, melyet általában változásnak szoktak nevezni, holott csupán jelentéktelen helyváltoztatásnak tekinthető. Márpedig, amíg ezt a két kérdést nem tisztázzák és fel nem derítik, a természetben semmilyen jelentős gyakorlati művet létre nem hozhatunk. A közönséges levegő és a levegőnél ritkább - igen nagyszámú - test természetének kérdése is csaknem teljesen felderítetlen. Az érzékek ugyanis önmagukban gyengék és könnyen megtévednek; a támogatásukra vagy hatókörük szélesítésére szolgáló segédeszköze ink sem jelentenek nagy segítséget, pedig mindennemű igazi természetmagyarázat csupán tényekre támaszkodva és célszeríí kísérletekkel érhet miközben az érzékek csupán a kísérletet ellenőrzik, a természetről és a jelenségekről pedig maga a kísérlet ítél.
LI.
Az emberi értelem alaptermészete folytán vonzódik az elvontságokhoz, és hajlamos arra, hogya változékony t állandónak tekintse. Pedig elvontságok gyártásánál többet ér boncolgatni a természetet Démokritosz1 6 iskolája szerint, me ly a többieknél jóval mélyebbre hatolt a természet ismeretében. Elsősorban az anyaggal, az anyag szerkezetével és módosulásaival, valamint a tiszta cselekvéssel és a cselekvésnek vagy mozgásnak törvényeivel kell fog-
70
laJkoznunk: a formák ugyanis csupán az emberi szellem koholmányai, ha ugyan formáknak nem kereszteljük a mozgás törvényeit.
LII.
Ilyenek tehát a törzs ködképeinek nevezett ködképek: valamennyien az emberi szellem szubsztanciájának egyneműségében vagyelőítéleteiben, korlátaiban vagy nyughatatlanságában, az érzelmek befolyásában vagy az érzékek gyámoltalanságában és a benyomások módjában lelik magyarázatnkat.
LIII.
Mindenkiben testi-lelki tulajdonságainak, neveltetésének, szokásainak és a véletlennek következtében alakulnak ki az üreg ködképei. Sokféle változata van ezeknek; most azonban csak azokat vesszük szemügyre, melyek a legnagyobb elővigyázatosságot követelik, és kiváltképpen beszennyezik az értelem tisztaságát.
Uv. Egy-egy tudományt vagy elméletet azért szeret
nek meg különösképpen egyesek, mert azon a téren úttörőnek és feltalálónak tarthatják magukat, vagy mert már sokat vesződtek velük és megszokták őket. Ha ezek az emberek filozófiával vagy általános érvényű elvekkel kezdenek foglalkozni, ezeket is régebbi téveszméik szerint nyomorít ják meg, amint kiváltképpen kitetszik ArisztotelészJ7 példájából, aki természetfilozófiai rendszerét annyira a logikájához iclomította, hogy csaknem teljesen célzatossá és hasznavehetetlenné tette. A kémikusok meg kohóik egy-két kísérletéből dolgoztak ki légben járó,
71
szűk körben mozgó filozófiát. Sőt a mágneses jelenségek fáradságos vizsgálata után, maga Gilbertus1X
is azonnal filozófiai rendszert agyalt ki, annak a tárgykörnek alapján, mellyel túlnyomórészt foglalkozott.
LY.
A filozófia és a tudományok szempontjából nagy, úgyszólván gyökeres különbség van a tehetségek között: egyesek a dolgok különbségeit, mások hasonióságaikat figyelik meg nagyobb erővel és rátermettséggeL A kitartó és mélyreható tehetség nagyobb rátermettséggel rögzíti az észleléseket, elidőz a legfinomabb különbségeken, és mintegy hozzájuk tapad; a magasröptű és csapongó tehetség pedig a dolgok alig észrevehető és legáltalánosabb hasonlóságait ismeri fel és foglalja rendszerbe. Viszont mindkétféle tehetség könnyen túlzásokba esik, mert hol az apró részletekben ragad meg, hol ábrándképek után töri magát.
LVI.
Egyesek szelleme rajongva bámulja az ókort, másokat az újdonság vonz; csak igen kevesen tudnak bölcs mérséklettel mértéket tartani, mert vagy azt is elvetik, amit helyesen hagyományoztak ránk a régiek, vagy azt is lebecsülik, amit a jelenkor helyesen tanít. Nagy csapása ez a tudománynak és a filozófiának, hiszen ahelyett, hogy megítélni igyekeznének az ókort és a jelenkort, állást foglalnak mellettük vagy ellenük, holott az igazságot nem egyegy kor forgandó szerencséjében, hanem a természet és tapasztalat örök fényében kell keresnünk. Tegyük félre tehát az elfogultságot, és ne tűrjük, hogy az diktálja értelmünk döntéseit.
72
LVII.
Az értelem megtörik és elaprózódik, ha a maguk egyszerűségében szemléli a természetet és a testec ket, ha pedig összetételükben és egymáshoz való viszonyukban szemléli őket, akkor szinte elernyed és belekáprázik. Igen jó példa az előbbire LeukippOSZ l9 és Démokritosz iskolája, ha a többi filozófiához hasonlítjuk. Ez az iskola annyira elmerül a valóság részleteibe, hogy anagy egészet csaknem elhanyagolja; a többiek viszont a nagy egészet bámulják, olyannyira, hogy el sem hatolnak a természet egyszerűségéhez; felváltva kell tehát alkalmazni a kétféle szemléletet, hogy áthatóvá és egyszersmind kiterjedtté tegyük értelmünket, megszabadítsuk az előbb említett hibáktól és a belőlük keletkező ködképektől.
LVIII.
Ilyen óvatosságra van tehát szükség a szemlélődésben, hogy távol tarthassuk magunktól az üreg ködképeit, melyek főként az elfoglaltságból, az egységbe foglalás vagy felaprózás túlhajtásából, a korok iránti részrehajlásból és a tárgykörök túlságos leszűkítéséből, illetve kiterjesztéséből adódnak. A valóság szemlélete közben tehát fogadjuk mindazt gyanakvással, ami értelmünket könnyen megragadja és rabul ejti; e téren minél nagyobb óvatosságra van szükség, hogy az értelem elfogulatlan és tiszta maradjon.
LIX.
A legtöbb bajt azonban a piüe hödkéPei okozzák, amelyek a szavak és a dolgok összekapcsolódása folytán fészkel6dtek be az értelembe. Azt hiszik ugyanis az emberek, hogy az ész parancsol a szavak-
73
nak. Ámde az is megesik, hogy a szavak az értelem ellen fordítják hatalmukat, ami szofizmákkal tölti meg és meddővé teszi a filozófiát s a tudományt. A szóalkotás viszont többnyire a többség értelmi képességéhez igazodik, és az átlagos értelemnek leginkább szembetíínő vonalak mentén érinti a valóságat. Ha pedig élesebb értelemmel vagy alaposabb megfigyeléssel át akarnád helyezni ezeket a vonalakat, hogy jobban megfeleljenek a természetnek, a szavak tüstént felzúdulnak. Ezért feneklenek meg a tudósok nagy és ünnepélyes vitái gyakran a szavak értelmezése körÜli összecsapásokban, holott jobb volna, ha - a matematikusok szokása szerint - inkább ezen kezdenék, és meghatározásokkal rendet teremtenének a szayak között; Igaz ugyan, hogya természet és az anyag kérdéseiben az ilyen meghatározások a bajt nem orvosolják, mert a meghatározások is csak szavakból állnak, és a szavak szavakat újra meg újra a tényekhez,
és összefüggéseihez keH folyamodamint a fogalmak és axiómák alkotásának
módjáról szóló részben fogjuk rövidesen kifejteni.
LX.
A szavak kétfajta ködkép hatalma alá vetik az értelmet: nem létező dolgokat (mert amint megfigyelés híján egyes dolgok név nélkül maradtak, éppúgy, pusztán a fantázia jóvoltából, vannak nevek minden tárgyi tartalom nélkül); másrészt létező dolgokat jelölnek, de pontatlanok, és csak hozzávetőleges, részleges elvonatkoztatásai a dolgoknak. Az előző csoporthoz sorolhatók a szerencse, az első mozgató, a bolygók gömbpályái, a tííz mint elem, és más ilyen értelmetlen és hamis elméletekből származó elképzelések. Pedig
74
az efféle ködképektől aránylag könnyen megszabadulhatunk, csak állhatatosan meg kell tagadnunk és el kell vetnünk a mögöttük álló elméleteket.
Sakkal több gondot okoz és sokkal szívósabb a ködkéPek másik fajtája, amely a helytelen és gyakorlatlan elvonatkoztatásból származik. Szemléltetésül válasszunk egy szót (pl. a nedvességet) és vizsgáljuk meg, hogyan illenek egymáshoz jelentései. Azonnal látni fogjuk, hogy a nedvesség kifejezés különféle és összeegyeztethetetlen cselekvéseket jelöl minden megkülönböztetés nélkül. Jelenti ugyanis azt, ami könnyen körülfoly más testeket, önmagában meghatározhatatlan és nem szilárd; bármilyen irányban könnyen kitér, könnyen osztódik és szétfolyik; könnyen egyesül és összegyíílik, könnyen ömlik és mozgékony; könnyen tapad más testekhez, és megnedvesíti őket; szilárd állapotból könynyen cseppfolyóssá válik. Ha már most használni és alkalmazni is akarjuk ezt a szót, akkor egyik jelentés szerint a láng nedves, a másik szerint a levegő nem; egyik szerint a finom por is nedves, a másik· szerint az üveg is: könnyen kitetszik tehát, hogy ezt a fogalmat felületesen, minden kellő ellenőrzés nélkül alkották, csupán á víz és más közönséges és gyakori folyadékok sajátságai alapján.
A helytelen és téves szavak közt fokozati különbségek vannak. Kevesebb a hiba a szubsztanciák elnevezéseiben, főleg az alsóbbrendíí és jól meghatározott fogalmak területén: a kréta, a sár fogalma például helyes; a földé helytelen; már hibásabb a cselekvések meghatározása, így a keletkezés, a pusztulás, a változás fogalmáé; a leghibásabb pedig - a közvetlen érzéki tapasztalás alá eső tárgyak kivételével - a minőségeké, mint például nehéz, könynyű, ritka, tömör stb. Meg kell adni azonban, hogy ezek között egyik-másik valamennyivel jobb a töb-
75
binél, aszerint, hogy milyen mértékben esik az érzékek ellenőrzése alá.
LXI.
A színház ködképei nem az emberi értelemmel együtt születtek, nem is észrevétlenül fészkelődtek bele, hanem kizárólag színpadra való elméletköltemények és kiforgatott bizonyítási módszerek szüleményei. Eddigi fejtegetéseinkkel kerülnénk ellentmondásba, ha akárcsak kísérletet is tennénk megcáfolásukra. Sem sem bizonyítási mó~d-szerek tekintetében nem értünk azert semmi mncs az .Még örülhetnek is neki az ókoriak: nem esik csorba a tekintélyükön. Nem akarjuk őket lekicsinyleni: mi kizárólag a helyes út kérdésével foglalkozunk. Hiszen, mint mondják, az úton a sánta is megelőzi azt, aki az út mellett szalad. Sőt, az is ké~ zenfekvő, hogy minél ügyesebb és gyorsabb az, ~ki az útról letért, annál messzebbre fog tévelyedl1l.
A mi módszerünk a tudományok kidolgozásában nem nagyon hagyatkozik a szellem erejére és ?lességére, hanem szinte kiegyenlíti a tehetségek es ,az értelem különbségeit. Mert ha valaki szabaclkezből rajzol egyenes vonalat vagy tökéletes kört, akkor igen sok múlik a rajzoló szorgalmán és kézügyességén, ha viszont vonalzó t vagy körzőt .ha,sznál, akkor alig valami, vagy úgyszólván semm!. Eppen ilyen a mi móclszerünk. Bár a részletes cáfolatoknak nem sok értelme van, mégis kell néhány szót ejtenünk először az említett szektákról és elméletek változatairólj majd azokról az ismertető jelekről, melyekből kiderül, milyen gyenge lábon állna~, le?végül pedig arról, mi okozta ezt a tengerny! bajt, és miért ez a tartós és általános egyetértés a téve-
76
désekben. Így lesz könnyebb eljutni az igazsághoz, így tisztul meg és kergeti szét könnyen a ködképeket az emberi értelem.
LXII.
Egész serege van a színház, vagyis az elméletek ködképeinek, bár sokkal többen is lehetnének, sőt talán lesznek is egyszer. Mert ha nem foglalta volna le az emberi szellemet hosszú évszázadokon át a vallás és a teológia, ha az államok vezetői (főként a monarchiákban) nem harcoltak volna az efféle újdonságok ellen - olyannyira, hogy akik vagyonuk kockáztatásával, saját kárukra ilyesmire adták a fejüket, nemcsak hogy jutalmat nem remélhettek, hanem megvetés és irigység volt a sorsuk - akkor kétségkívül számos új filozófiai szekta keletkezett és virágzott volna gazdag változatokban, mint ré .. gen a görögöknél. Mert amint az égbolt jelenségeiről többféle elmélet állítható fel, éppúgy, sőt még inkább számos rendszer dolgozható ki a filozófia jelenségeiről. Ezekben a valósággal színházi mesékben még ugyanazokat a fogásokat is fellelhetjük, melyeket a költők színpadi műveikben használnak: mondanivalójukat a színpadnak megfelelően alakít ják, a történeti valóságnál szebbé és hatásosabbá teszik, ki-ki a maga, szája íze szerint.
Filozófiájuk anyagának összeállítás ánál vagy sokat markoinak ott, ahol kevés a fognivaló, vagy keveset ott, ahol sok, úgyhogy az ilyen filozófia tapasztalati és természettudományos alapja mindenképpen igen ingatag, és tételei a kelleténél kevesebb adatra támaszkodnak. A racionális filozófia hívei ugyanis rendszertelenül, közönséges példákat ragadnak ki a tapasztalat anyagából, hitelességüket nem ellenőrzik, nem vizsgálják és elemzik őket lel-
77
kiismeretesen; a munka legjavát elméleti megfontolásokra és szellemük erőfesZÍtéséré bízzák.
Van a filozófusoknak egy másik csoportja, akik buzgón és alaposan elmélyedtek néhánykísérletben: ezekből dolgoztak ki és állítottak össze filozófiát, és minden egyebet csodálatos ügyességgel kényszerítettek bele rendszerükbe.
Van egy harmadik fajta is: ezeket a hit és a tisztelet arra ösztönzi, hogy a teológiát és a hagyományt is belekeverjék a filozófiába. Némelyikük különcsége odáig terjedt, hogy a tudományokat egyenesen a szellemektől és géniuszoktól származtatja. A hamis filozófia tévedései tehát három családra, Jagolódnak, a szofisztikus, az empirikus és a babonás filozófiára.
LXIII.
Az első csoportra a legtanulságosabb példa Arisztote/ész. Ő dialektikájával rontotta meg a természetfilozófiát, mert kategóriákból állította össze a világot; az emberi lelket, a legnemesebb szubsztanciákat a másodrendű fogalmaktól meghatározott nembe sorolta: a tömörség és a.ritkaság jelenségét, mely a testek térfogatának kiterjedését vagy csökkenését jelenti, a cselekvés és a képesség szellemtelen megkülönböztetésével ütötte el; azt állította, hogy minden testnek megvan a rá jellemző egyetlen mozgása, ha pedig másik mozgásban vesz részt, ezt a mozgást valami külső ok idézi fel. Még szám- , talan más önkényes állítást aggatott rá a valóságra, mert az volt a legfőbb gondja, hogy egy kérdésre se maradjon adós a válasszal, minden szavában legyen pozitív tartalom; a dolgok belső valósága már sokkal kevésbé érdekelte. Mindez akkor világosodik csak meg igazán, ha filozófiáját más görög fi-
78
lozófusokéval vetjük egybe. Mert Anaxagorász211 homoiomeráiban Leukipposz és Démokritosz atomjaiban, Parmenidész21 egében és földjében, Empedoklész22 viszály- és vonzódáselméletében, Hérakleitosznak abban a nézetében, hogy a testek beleolvadnak a tűz különbségekkel nem rendelkező természetébe , majd ismét szilárddá tömörülnek, legalább van ter-mészetfilozófiai szemlélet: ízelítő t adnak a testek , a tapasztalat, a valóság természetéből, míg Arisz-totelész fizikája többnyire csak a dialektika szólamait csépeli, amikor az ünnepélyesebb cím alatt is ugyanezeket ismételgeti; metafizikájában inkább realista, mint nominalista23 módon. Az se ejtsen senkit tévedésbe, hogy Az állatokról írt könyvében, Problémáiban és más értekezéseiben igen sűrűn szerepelnek kísérletek. Az ő véleménye jó előre készen áll, és amikor tételeket vagy axiómákat állít fel, ügyet sem vet a tapasztalatra, amint kellene, hanem szinte gúzsba kötve, rabszolgaként állítja a tapasztalatot önkényes, előre megalkotott véleménye szolgálatába; már csak azért is szigorúbb ítélet illeti, mint modern követf5it, a skolasztikus filozófusok (;soportját, akik egyszerűen faképnél hagyják a tapasztalatot.
LXIV
Az empirikus filozófia sokkal képtelenebb és természetellenesebb tételeket állít fel, mint a szofisztikus vagy racionális filozófia, mivel nem a meglehetősen .erőtlen és felületes, de azért mégiscsak egyetemes és elég általános érvényű fogalmi közhelyekre, hanem néhány kísérlet szííkmarkú és homályös tanulságára támaszkodik. Az ilyen filozófia valósZÍníinek, sőt bizonyosnak ttínik azok szemében, akik képzeletét a mindennapos gyakorlat so-
79
rán megrontották az efféle kísérletek, viszont a többi ember hihetetlennek és haszontalannak tartja. Jól látható ez a kémikusoknak és dogmáiknak példáján.24 Másutt ma már alig találkozunk ilyen tanokkal kivéve talán Gilbertus filozófiáját. Pedig az ilyen , filozófiákkal szemben a legnagyobb óvatosságra lett volna szükség, mert szinte előre látjuk, hogy ha tanács unkat megfogadva, az emberek sutba dobják a szofista tanokat, és komolyan kezdenek foglalkozni a kísérletekkel, akkor az értelem türelmetlen és elhamarkodott lendülete egyetlen ugrással, szinte röptében akar majd eljutni az általános tételekhez és a valóság elveihez, és az ilyenfajta filozofálással még nagyobb veszélyt idéz fel. Ezt a bajt kell már most megelőzn ünk.
LXV.
Napnál világosabb, hogya és a teológia hatalmasanelzülleszti a filozófiát, és seregestül idézi fel a bajt, akár a teljes filozófiai rendszerekben, akár azok részeihen. Hiszen az emberi értelemre éppoly nagy hatással van a képzelet, mint a fogalmi közhelyek. Míg a harcias szofisztikus filozófia behálózza az értelmet, ez a fajta szinte költői fellengzősségével a fantáziára épít, és könnyen behízelgi magát az értelembe; az akarathoz hasonlóan ugyanis az értelemnek is megvannak - különösen emelkedett és nagy szellemekben - a maga nagy-
ravágyó céljai. Erre a fajta filozófiára a görögök között külö-
nösen jó példa Pütagorasz,2J de míg az Ő tanait durvább és nehézkesebb babonás nézetek csúfítják el, addig PlatólIét26 és iskolájáét sokkal veszedelmesebbek és bonyolultabbak. Helyenként más filozófiai rendszerekben is felmerül ugyanaz a hiba,
80
mert elvont formákat, cél-okokat, ős-okokat kevernek tételeikbe, és a közbülső okot igen gyakran figyelemre sem méltatják stb. Ezen a téren különösképpen ajánlatos az óvatosság. Nincs ugyanis nagyobb csapás, mint a téves nézetek istenítése, és valódi döghalál az értelemre, ha térdet-fejet hajt hiú agyrémek előtt. Nemegyszer nagy meggondolatlanul, még kortársaink sem riadtak vissza az ilyen hiábavalóságoktól, és a Genezis első könyvét, Jób könyvét és más szent iratokat akarták megmenteni természetfilozófiájuk alapjául, holtakat kutatua az élők között. Ezt a dőreséget már csak azért is le kell küzdenünk, mert az isteni és emberi dolgok esztelen összezagyválásábólnem csupán légből kapott filozófia, hanem vallási eretnekség is származik. Nagynnüdvös tehát, ha józan ésszel csak azt adjuk meg a hitnek, ami a hité.
LXVI.
Ezzel végére is értünk a bitorolt tekintélyek felsorolás ának, melyek vagy fogalmi közhelyeken vagy keués kísérleten vagy babollán alapulnak. Vegyük most sorra, főképpen a természetfilozófiában az elméletileg feldolgozott anyag hibáit. Úgy találjuk, hogy az emberi értelmet félrevezetik a mechanika gyakorlatának tapasztalatai, amelyek szerint a testek változását általában az okozza, hogy egymáshoz kapcsolódnak vagy szétválnak, ez támasztja azt a gondolatot, hogy ilyesmi történhet a természet nagy egészében is. Innen a dajkamesék az elemekről, amelyek egyesülése állítólag természetes testeket alkot. Viszont, ha a természet szabad működését veszi szemügyre az ember, dolgok, állatok, növények, ásványok fajai kötik le figyelmét, amiből könnyen jut arra a gondolatra, hogy léteznek a természet-
81
ben bizonyos őseredeti formák, s a természet ezeket igyekszik a valóságba átültetni; a sokféle változatért pedig a természet útjában álló akadályok, a természet tévedései, a különféle fajok összeütközése vagy kereszteződései felelősek. Az előbbi elképzelés lett szülőanyja az ősi elemi sajátságoknak, az utóbbi a rejtett tulajdonságoknak és jellegzetes erőknek, melyek mind meddő elméleti egyszerűsítések: kímélik a munkától a szellemet, és eltérítik a komoly vizsgálódásoktól. Pedig az orvosok már elég jó eredményeket értek el a másodlagos sajátságok és működések vizsgálatával, amIlyenek pl. a vonzás, taszítás, ritkulás, sííríísödés, tágulás, szűkülés, kizárás, megérlelés stb. S ha egyszerűsítés céljából nem rontották volna el helyes megfigyeléseiket az emlitett elemi sajátságok és jellegzetes erők belekeverésével, azon igyekezve, hogyamásodlagos sajátságokat elemi sajátságokra és azok b?nyolult és fel nem mérhető szövedékére vezessék VIssza - ahelyett, hogy még gondosabb és feszültebb figy~len:mel a harmad- és negyedrangú sajátságokra IS klterjeszkedtek volna, és nem szakították volna idő előtt félbe megfigyeléseikkel-, akkor még nagyobb eredményeket érhettek volna el. Az efféle erőket pedig (nem pontosan ugyanezeket, hanem a h~zzájuk hasonlókat) nem csupán az emben test gyogyszereiben kell felkutatnunk, hanem a többi természetes test változásaiban is.
De még ezeknél is több baj származik abból, h~gy a dolgok mozgató elvei helyett nyugalmI eivelket vizsgálják és kutatják, vagyis nem azt nézik, minek következtében, hanem miből jöttek létre. De az utóbbi kérdés csupán szócséplésre jó; a cselekvést az előbbi táplálja. Fikarcnyit sem érnek ugyanis a mozgásnak a jelenlegi természetfilozófiában h~sználato s tudománytalan megkülönböztetésel, mmt:
82
a keletkezés, pusztulás, gyarapodás, csökkenés, változás és helyváltoztatás. Nézzük, mit akarnak ezek jelenteni: ha a test különben semmi változást nem szenved, csupán helyet cserél, ez a helyváltoztatás; ha a változás során a test tömege és mennyisége változik, ez a mozgás a gyarapodás, illetve csökkenés; ha annyira átalakul, hagy faj át és szubsztanciáját is megváltoztatja, és más formát ölt, ez a keletkezés és pusztulás. Mindezek azonban csak népszeriI kifejezések, és hajszálnyira sem hatolnak be a tennészet lényegébe; a mozgásnak csupán mértékei és szakaszai, nem fajai. Nem a mikéntre és amiértre, hanem a milyen mértékben kérdésre válaszolnak. Szót sem ejtenek ugyanis a testek (egymás felé irányuló) törekvéséről és részecskéik mozgásáról, hanem csupán a mozgás durva, érzékelhető formáihoz igazítják felosztásukat, melyek másként mutatják be a dolgokat. Sőt, amikor a mozgások okait szeretnék megmagyarázni, és erre alapítani felosztásukat, akkor is csak a természetes és erőszakos mozgás ostoba megkülönböztetéséig jutnak el, ami nem egyéb egyszerű fogalmi közhelynél, hiszen minden erőszakos mozgás nyilván természetes is, mivel valamilyen külső hatóerő megváltoztatja a természet működését.
De ha valaki mindezzel nem törődve kijelenti például, hogy a testekben van valamilyen egymás felé irányuló kölcsönös törekvés, mely erélyesen szembeszegül a természet egységének megbontását célzó és űrt teremtő kísérletekkel, vagy kimondja, hogy minden test törekszik visszanyerni természetes kiterjedését, és akár összenyomják, akár kinyújtják, rögtön igyekszik visszanyerni régi térfogatát és méreteit; vagy azt állítja, hogy a testeket vonzzák a hasonló természetű testek tömegei, és a szilárd testek a földkéreg, a ritkább és könnyebb tes-
83
tek az ég boltozata felé tartanak - akkor efféle megfigyeléseivel valóban a mozgás fizikai válfajait írja le. Minden egyéb viszont csak skolasztikus logikai játék, amint ebből az összehasonlításból is kiviláglik.
Elég baj az is, hogya filozófiai elméletekben oly sokat a dolgok alapelveinek és a termé-szet jellemvonásainak fürkészé-séveI és holott hasznos gyakorlati eredményeket egj'edül a közbülső elvekt61lehetne remélni. Ezért gyárt ják a természetről az elvont általánosságokat, míg végül a tisztán potenciális és formátlan anyaghoz jutnak; azután az ellenkező végletbe esve addig boncolgat ják a természetet, míg el nem érnek az atomokhoz, melyek, ha léteznek is, igen kevés gyakorlati hasznot hajtanak az embereknek.
LXVII.
Óvni kell az értelmet a filozófiák túlzásaitól is: gondolja meg, mielőtt elveti vagy jóváhagyja őket, mert az ilyen túlzások, úgy látszik, rögzítik és tartóssá teszik a ködképeket, és megakadályozzák leküzdésüket.
Kétféle túlzás van: az egyik elhamarkodott döntéseivel dogmatikus tekintélyi alapokra állítja a tudományt, a másik az akatalepsziát és a bizonytalan, vég nélküli vizsgálódást hirdeti. Az előbbi megsemmisíti, az utóbbi elernyeszti az értelmet. Arisztotelész filozófiája ugyanis harcias cáfolatokkal halomra ölte a többi filozófiát, akár a török uralkodók testvéreiket, aztán minden kérdést eldöntött; mármost tetszése szerint állítja fel és oldja meg tételeit, hogy mindennek meglegyen a maga helye és végleges magyarázata. Követői között ma is ez az elv virul és uralkodik.
84
Platón iskolája viszont az akatalepsziát hozta divatba, eleinte inkább játékos kötekedésből és ellenszenvből a régi szofistákkal, 'Protagórásszal HippiászszaF? és a többiekkel szemben, akik legjobban annak látszatától féltek, hogy valamilyen téren bizonytalanságon érik őket. Később azonban az új Akadémia dogmává tette és mintegy hivatalból vallotta az akatalep.sziát. Ez tisztességesebb elv, mint az önkényes döntések gyakorlata, mivel hívei azt hirdetik, hogy ők nem ássák alá Pürrhón és az ephektikusok28 l1üntájára az elméleti vizsgálódást, mert valószínűeknek tartanak ugyan bizonyos elveket, bár semmit sem ismernek el igaznak - mégis, ha az emberi szellemet nem élteti az igazság fellelésének reménye, akkor semmi sem sarkalja többé. Ezért akik erre az útra léptek, inkább csak a dolgok felszínén csaponganak kellemes vitákban és csevegésben, mintsem hogy szigorú elméleti vizsgálódásra szánnák el magukat. Mi azonban kezdettől fogva állít juk és szüntelen hirdetjük, hogy az ember értelme és érzékei, éppen gyengeségeik miatt, nem tekintélyük csorbítására, banem alátámasztására szorulnak.
LXVIII.
Beszéltünk tehát a ködképek fajairól és hatásukról; ünnepélyes és állhatatos eltökéltséggel kell megtagadnunk és visszavetnünk valamennyiüket, hogy nyűgeiktől megszabaduljon az értelem, mert az ember országa tudományon alapul, és nincs más kapuja, mint a mennyek országának, melybe nem léphetünk be, ha olyanok l1etn leszünk, I'niként cl kisdedek.
LXIX.
A hibás bizonyítások valósággal bástyái és erődei a ködképeknek, és amint a dialektikából ismerjük
85